PALERMO, SISILIA
Aloitin valokuvauksen 40–vuotiaana.
Ensimmäiset kuvani olivat kamalia.
Kun ne alkoivat parantua, rakastuin valokuvaukseen.
Nautin siitä, miten saatoin ilmaista itseäni–
–kameralla kynän sijaan.
Se oli alkua rakkaustarinalle.
Nautin valokuvauksesta.
Sain kuvata näkemiäni asioita ja omia tuntemuksiani.
Kamera muutti elämäni. Aloin vähitellen löytää itseni.
En ollut aito ihminen ennen sitä.
Elämä on ollut minulle lempeä. Onneksi minusta löytyy yhä puhtia.
En alistu kiusaamiselle tai epäoikeudenmukaisuudelle.
Tuosta saisi hyvän kuvan, tuosta pojasta suihkulähteellä.
Valokuvaus on minulle hyvin tärkeää. Se liikuttaa minua.
Työni pakotti minua astumaan–
–toisenlaiseen maailmaan.
Näin, miten mafia ja poliittinen korruptio aiheuttivat köyhyyttä.
Mafia iskee näppinsä kaikkeen, missä raha liikkuu.
Mafia pyörittää teurastamoita, missä karjaa lahdataan laittomasti.
Mafia hallitsee lihamarkkinoita nostamalla ja säätelemällä hintoja.
Mafia omistaa kala–, hedelmä– ja viljamarkkinat.
Mafia määrää hautajaisluvista.
Köyhienkin hautajaiset tuottavat.
Hautausmaatkin ovat mafian hallussa.
Varattomat jäävät ilman lepopaikkaa.
Kahdeksan vuoden jälkeen luut kaivetaan ylös uusien tieltä.
Mafia vaikutti tässä naapurustossa, kenties vieläkin.
Se oli köyhää mafiaa, joka teki pomojen likaisia töitä.
Surmatöitä.
Otin täällä sangen hyviä valokuvia.
Naisista ja lapsista. Suurenmoisia.
Tällä naisella oli kolme lasta, joista yksi oli vastasyntynyt.
Hän oli väsynyt pestyään juuri portaat.
Yöllä rotta nakersi vauvan sormea, mutta äiti ei herännyt itkuun.
Aamulla vauvalla ei enää ollut sormea.
Tämä kuva on minulle erityisen tärkeä.
Pari vuotta sen jälkeen, kun olin ottanut kuvan–
–sain puhelun gallerian kuraattorilta.
Hän pyysi minua ottamaan sen alas.
Muuan tyttö oli käynyt näyttelyssä–
–tunnistanut äitinsä ja pyörtynyt.
Lupasin tietenkin ottaa kuvan alas.
Äiti oli prostituoitu. Nämä olivat hänen lesboystäviään.
Häntä ei tapettu siksi, että hän oli prostituoitu–
–vaan siksi, että hän myi huumeita. Hän oli rikkonut mafian sääntöjä.
Hän oli yrittänyt tienata omin päin.
Letizia on legenda.
Räiskyvän punaiset hiukset, jotka hulmusivat väkijoukossa–
–herättivät aina huomiota.
Hän oli minulle lapsena hyvin voimallinen hahmo.
Hän erottui aina muiden joukosta.
Kun tutustuin ensi kertaa hänen kuva–arkistoonsa–
–minä kerrassaan järkytyin.
Olin aina pelännyt hänen kuviaan.
Mutta silloin tajusin, että ne kertoivat historiastamme.
Pitelin yhtä kuvaa kädessäni, katsahdin Letiziaa–
–ja tiesin, etten ikinä jättäisi häntä.
MAFIA TAPPAA VAIKENEMINEN TAPPAA MYÖS
–Kiitos! –Kiitos elämästäsi!
Oli tiettyjä hetkiä–
–jolloin pelko otti ylivallan.
En halua ajatella sitä tuskaa.
Kuvani mafiasta, kuolleista...
Halusin polttaa ne.
Kuulin jo korvissani muovin palavan.
Unelmoin negatiivieni polttamisesta.
Mutta minulla ei ole oikeutta siihen.
Haluan hävittää sen kauneuden, jonka muut näkevät valokuvissani.
Haluan tuhota ne.
Lapset janoavat olla tärkeitä.
Ehkä he näkevät tappamisen leikkinä.
Mutta niin he toivovat saavansa valtaa.
Tappaja on heille symboli.
Kaikki pojat toivovat jonain päivänä pääsevänsä mafiaan.
He haluavat muiden ihailevan ja kunnioittavan heitä.
Naiset elivät miesten sääntöjen mukaan.
Minä olin onnellinen lapsi.
Sain ajaa pyörällä ja kirmata iloisesti kaupungilla.
Ajoin jalat ohjaustangon päällä.
Lähdin yhtenä päivänä Palermoon, olin ensimmäistä kertaa yksin ulkona.
Eräs mies paljasti itsensä minulle ja alkoi masturboida.
En tiennyt mitään sellaisista asioista.
Juoksin kotiin kauhuissani.
Minua ei päästetty enää ulos.
Minua estettiin elämästä, kasvamasta. Lapsuuteni katkaistiin.
Isäni pakotti minut pysymään kotona. Hän riisti minulta vapauteni.
Kaikki unelmani särkyivät–
–kuin posliinikupit lattialle.
Miksi pienet asiat aiheuttavat suurta kärsimystä koko elämän ajan?
Tuo hirveä mies varjoissa.
Isäni määräsi koko elämästäni.
En saanut mennä edes parvekkeelle. Joku mies olisi voinut nähdä minut.
Kaikki isät suhtautuivat pakkomielteisesti tyttäriinsä.
He kammosivat toisia miehiä, jotka voisivat viedä heidän tyttönsä.
Minut lähetettiin nunnien huostaan hienoon kouluun.
Minun piti niiata kahdeksan kertaa.
Se teki minusta ateistin.
Me naiset unelmoimme vapaudesta.
Tapasimme kadulla. Olin lähtenyt ostamaan maitoa.
Hän oli varakas mies, kahdeksan vuotta minua vanhempi.
Ajattelin, että pääsisin naimisiin, olisin onnellinen–
–saisin paljon lapsia, olisin vapaa.
Karkasin hänen kanssaan. Olin neitsyt.
Hänen tätinsä tuli tarkistamaan lakanat.
Hän sanoi: "Sinä kelpaat."
Hän löysi veritahroja. "Sinä kelpaat."
Hän kertoi koko perheelle, että minä olin neitsyt–
–jonka väkevä mies oli ottanut. Täydellistä.
Menin 16–vuotiaana naimisiin ensimmäisen kosijani kanssa.
Minä sain ihania lapsia, mutta liittomme oli onneton.
Halusin lähteä opiskelemaan, mutta mieheni ei sallinut sitä.
En halunnut jäädä kotiäidiksi. Hän ei antanut minun opiskella.
Hän ei pitänyt sitä soveliaana nuorelle naiselle.
Minä sairastuin. Henkisesti.
Sain eräänlaisen sydänkohtauksen. Olin tukehtumaisillani.
Elämämme oli hyvin väkivaltaista.
Kun mies saa tietää, että hänen vaimonsa haluaa lähteä–
–hän joutuu raivon valtaan.
Jouduin eräälle klinikalle Sveitsissä.
Kahdeksi vuodeksi, koska olin kuulemma niin sairas.
Minusta tuli levoton nainen.
Aloin vilkuilla muita miehiä.
Yhtä miestä, kahta miestä, viittäkymmentä miestä.
Yritin kovasti löytää oman paikkani.
Olla henkilö, joka toteuttaa omia intohimojaan–
–vapaana vanhan elämänsä kahleista.
Letizia oli kaunis nainen.
Hän veti miehiä puoleensa kuin kärpäspaperi.
Kävelin vastapuolella katua–
–jotta meitä ei nähtäisi yhdessä.
Huomasin vastaantulijoista, jos he olivat nähneet hänet.
Hänellä oli hyvin letkeä kävelytyyli.
Kun hän käveli kohti, ihmiset hihkuivat hänelle.
Törmäsin kerran yhteen ärsyttävään mieheen.
Olin lähellä joutua tappeluun.
Santi, kuinka vanha sinä olitkaan?
Olin melkein kahdenkymmenen.
Olit 19. Minä olin sellainen iso portto.
–Etkä ollut. –Kuinka vanha minä olin?
Sinä olit 32.
Tapasimme Roomassa.
Letizia saapui tyttöystäviensä kanssa.
Aloimme vilkuilla toisiamme.
Tunsimme oitis yhteyden välillämme.
Palasin Palermoon heidän kanssaan.
Istuimme autossa–
–ja jaoimme savukkeen.
Ensimmäinen kosketuksemme oli kostea savuke.
Pidimme toisiamme salaa kädestä.
Se oli kovin mutkikasta.
Hän teki aloitteen. Minä epäröin.
Hän viritti kaiken alulle.
Tapasimme salassa.
Olin todella mustasukkainen.
Hän asui aviomiehensä kanssa–
–talossa merenrannalla.
He lomailivat siellä.
Hiivin sinne yöllä miehen nukkuessa, ja tapasimme parvekkeella.
Hyvin... hyvin vaikeaa.
Tyttäreni olivat jo aikuisia.
Halusin muuttaa elämäni ja lähteä.
Otin ohjat omasta elämästäni. Halusin tehdä töitä.
Otin yhteyttä L'Ora–sanomalehteen.
Olin onnekas. Elokuussa kaikki olivat lomalla.
He kaipasivat kipeästi apua.
Jonkun sellaisen, joka tekisi vähän kaikkea.
Kirjoitin muutamia artikkeleita. Se tuntui hienolta.
Minä muistan...
Katsokaa, hänellä ei ole kameraa, vain valomittari.
Meillä oli yhteiset kamerat.
Hänellä ei ole edes objektiivia.
Hänelläkään ei ole.
Vähä vähältä huomasin, että pidin valokuvauksesta enemmän.
En halunnut journalistiksi.
Valokuvien kautta pystyin kertomaan oman tarinani.
Tuntemaan, en niinkään ymmärtämään. Pystyin ilmaisemaan itseäni.
Letizia oli hätkähdyttävän kaunis.
Hänen kauneutensa herätti huomiota.
Kun tapasin Letizian ensi kertaa, hän oli hyvin tunnettu kaupungissa.
Kaikki olivat kuulleet hänestä.
Hänen miehensä oli yllättänyt hänet sängystä rakastajan kanssa.
Hän ampui miestä, muttei tappanut.
Letizian elämä syöksyi sekasortoon.
Mutta sitten hän löysi kutsumuksensa.
Viihdyin mainiosti valokuvaajana.
Olin Italian ensimmäinen naispuolinen sanomalehtikuvaaja.
Tunsin ylpeyttä työstäni ja yritin tehdä hyvää jälkeä.
Mafia ei aluksi käynyt mielessänikään.
Ajattelin kuvaavani lapsia, naisia, katuja.
Kaikkea muuta paitsi mafiaa.
Se tapahtui hyvin nopeasti.
Kolmen päivän jälkeen näin ensimmäisen murhani.
Ensimmäinen murha... ei unohdu ikinä.
Se tapahtui maaseudulla.
Aloin täristä. En ollut ikinä nähnyt sellaista.
Ruumis oli lojunut siellä päiväkausia.
Haju oli hirvittävä.
Siellä oli oliivipuu.
Tuuli leyhytti hajua joka puolelle.
Luulin, että ruumis liikahtaisi. Se ei liikahtanut.
Se oli alkua tarinalle, josta kerrottiin 19 vuotta–
–Palermon sanomalehdessä.
Kun liikuin kamerani kanssa–
–poliisi sysäsi minut aina sivuun.
Minun piti huutaa ja nolata heidät.
Minä huusin:
"Televisioväki ja miehet päästetään, miksei minuakin?"
He alkoivat vasta myöhemmin kunnioittaa minua valokuvaajana.
Eräänäkin aamupäivänä tapahtui kolme neljä murhaa.
Se oli jokapäiväistä.
Minä olin loukussa tässä kaupungissa.
Emme olleet enää yhdessä.
Se teki siitä vielä vaikeampaa.
Jatkoimme yhteistyötä–
–mikä hankaloitti asioita.
–Olen sisilialainen ja pysyn täällä. –Sinäkin halusit lähteä.
Halusin aina lähteä, mutta en ole ikinä lähtenyt.
Nyt, 50 vuotta myöhemmin, mitä me olemme toisillemme?
Liikutuin kovasti nähdessäni sinut.
Minä liikutun aina nähdessäni sinut.
Ajattelen usein, että haluaisin olla kanssasi.
Maata kanssasi, halailla. Ymmärrätkö?
Ymmärrän, mutta emme voi.
Voisimme tehdä sen salassa.
Ei kerrota kenellekään!
Mitä on jäänyt jäljelle...
...suuresta rakkaustarinastamme?
Mitä on jäänyt jäljelle?
No, tässähän me olemme, eikö niin?
Olemme yhä tässä. Tapaamme yhä toisiamme.
Meillä on yhä suhde. Me olemme kuin perhettä.
–Kaikki ei ole mennyttä. –Ei, olemme kuin perhettä.
Tosi rakkaus.
En enää tiedä, mitä se on, koska kaikki päättyy aikanaan.
Rakkaus on valetta.
Rakkaus on petkutusta.
Sydämenlumetta.
Koska tosi rakkaus ei päättyisi koskaan.
Tulin Palermoon 22–vuotiaana. Letizia oli 40.
Hän oli 18 vuotta vanhempi–
–mutta se ei minua haitannut.
–Hei, Letizia. –Hei!
Käy istumaan ja ota rennosti.
–En ole käynyt täällä. –Katsele vain ympärillesi.
Tämähän on valtava.
–Millaista Palermossa on ollut? –Sydäntäsärkevää.
Sydäntäsärkevääkö?
Koska tulit tänne mielenosoitukseen?
Koska kaikki on muuttunut.
Muistan entisen elämäni Palermossa.
Kaikki ne tuntemukset–
–kumpuavat täältä.
Kaikki ne muistot tulvivat uudestaan mieleen.
Murhia saattoi tapahtua viisikin päivässä.
Joskus seitsemän samassa paikassa.
Emme olleet kuunaan nähneet sellaista väkivaltaa.
Palermo oli sisällissodan kourissa.
Yhtenä vuonna tapettiin melkein tuhat ihmistä.
Ne olivat hyvin tuskallisia vuosia.
Sorron ja uhan saattoi aistia ilmassa.
Ihmisiä kuoli yksi toisensa jälkeen. Se oli sietämätöntä.
Se oli yksinkertaisesti liikaa.
Se oli synkkää, tuskallista aikaa.
Kaupungissa vallitsi kurja ilmapiiri.
Olin varma, että minut ammuttaisiin. Totuin siihen tunteeseen.
Kamerani rikottiin. Päälleni syljettiin.
Minua uhkailtiin puhelimitse.
Sain nimettömiä kirjeitä.
Oli hyvä olla hieman hullu.
Se antoi minulle rohkeutta.
Tajuan nyt rohkeuteni.
Mitä me oikein pelkäämme?
Tuntematonta? Kuolemaa?
Olimme aina vaarassa. Varsinkin hautajaisissa.
Kuvasimme mafiahautajaisissa heidän ystäviään ja omaisiaan.
He eivät suvainneet valokuvaajia.
Valokuvaaja on helposti tunnistettavissa.
He tiesivät, keitä me olimme.
Se vain lisäsi uhan ja vaaran tuntua.
Säädin polttovälin ja valotusajan, ja sitten yskäisin.
Jotta he eivät kuulisi napsahdusta.
Ensimmäistä kertaa mafia on jakautunut kahtia.
Uutta mafiaa johtaa Liggio, jota syytetään useista murhista.
Liggio on pakoillut lakia 14 vuotta. Se on tehnyt hänestä oikean legendan.
Tänä päivänä tuo legenda mureni.
Herra Liggio?
Mukavasti yleisöä!
Väitetään, että pidätyksestänne lähtien 1975–
–te olette johtanut Corleonen mafiaa vankilasta käsin–
–kätyrienne Riinan ja Provenzanon avulla. Mitä sanotte?
Millähän tavalla? Millä keinoin?
Muistan, kuinka Liggio sanoi minulle: "Tule, tule."
Minulla on hänestä sellainen kuva.
Hänen silmistään paistoi: "Tule tänne, tapan sinut."
Kuvittele, miltä heistä tuntui, kun joku nainen kuvasi heitä.
Nainen, kaiken kukkuraksi!
Mafiamiehet olivat todella ylimielisiä.
Kun Liggio asteli ensi kertaa oikeuteen–
–hän sai poliisimiehen näyttämään rikolliselta.
Hän veti poliisimiestä perässään, kun heidät oli kahlittu yhteen.
Liggio käveli edellä, pää pystyssä. Hän näytti tuomioistuimen herralta.
Minä tärisin. Vain yksi kuvista ei ole tärähtänyt.
Minä suorastaan värisin. En pelosta, vaan siitä tunnekuohusta.
Mafiapomot uhkuivat sellaista raakaa voimaa.
Jouduin kasvokkain heidän kanssaan.
Se oli pelottavaa. Hän olisi halunnut tappaa minut.
Liggio on roisto, tappaja. Hän tekee likaiset työt itse.
Hän ei jätä yhtäkään todistajaa henkiin.
Ensi alkuun mafia tappoi vain toisiaan.
Myöhemmin he alkoivat tappaa viranomaisia.
Näkikö kukaan, kuka ampui tuomari Scaglionen?
Eikö? Eikö kukaan nähnyt mitään?
Kuulitteko laukauksia?
Kuulin kyllä. Luulin, että he ampuivat lintuja.
He tekevät joskus sellaista.
–Olitteko täällä aamulla? –Vuoteessa, en ikkunassa.
Minä kärsin hermosairaudesta.
Tuomari Scaglione tapettiin ensin.
Sitten uhreja alkoi kertyä yksi toisensa jälkeen.
Kuuntelimme poliisiradiota.
Kiirehdimme paikalle mopedilla tai taksilla.
Tuomari Costa murhattiin toimistomme lähellä.
Juoksin ulos kamerat kaulalla hölskyen.
Kun pääsimme paikalle, luulimme hänen kuolleen.
Mutta hän oli yhä elossa.
Se oli järkyttävää. Se oli kauheaa aikaa.
Se jätti meihin syviä haavoja.
Niin valokuvaajiin–
–toimittajiin kuin poliiseihinkin.
Elämä ei ikinä palaisi ennalleen.
Sydän ei voi enää kokea aitoa onnea, kun on elänyt sellaisia kauhuja.
Ja nähnyt uhrien kärsimyksen.
Kärsimyksen kuvaaminen on kiusallista.
Ne ihmiset olivat meille rakkaita, mutta meidän oli pakko ottaa kuvia.
En voinut kertoa heille, että tein sen rakkaudesta.
Näen kuvissani Letizian nimen.
Mutta en muista ottaneeni niitä.
Kuolema ei ole pelottava asia. Tappaja kärsii enemmän kuin uhri.
Jos ihmiset vain tajuaisivat, että tappajat kärsivät enemmän–
–ehkä he lakkaisivat tappamasta.
Vihaan ihmisiä, jotka astuvat varpailleni.
Mitä te sitten teette?
En vain suvaitse sitä.
–Entä jos he eivät lopeta? –Astun heidän varpailleen.
Pitäisikö minun kääntää toinen poski, kuten Jeesus...?
Mihin se johtaisi?
Montako poskea minulla pitäisi olla?
Roskaväki kuvittelee, että heistä tulee miehiä–
–kun he käyvät kimppuuni.
He ovat sitä todellista pohjasakkaa.
Roskaväkeä, pederasteja, vaimojensa jättämiä.
He luulevat olevansa tosi miehiä, kun he käyvät Liggion kimppuun.
Corleone on maalaiskylä 60 kilometriä Palermosta.
15 000 asukasta, joista 3 000 on työttömiä.
Kylän synkkä salaisuus on lamaannuttanut kaikki.
Hautausmaan haudat kertovat omaa kylmää kieltään.
Kukaan ei ole laskenut kadonneita.
Jos joku katoaa, siitä ei ilmoiteta poliisille.
Kaikki pysyvät vaiti. Tämä on mafian laki.
Ja Corleonen murheenkryyni.
Yhtenä sunnuntaina me veimme mafiakuviani–
–Corleoneen.
Ihmisiä kierteli ympärillä. Enimmäkseen miehiä, muutama nainen.
Näytimme heille kuviamme.
Ne olivat kuvia Corleonen mafiasta, kuten Liggiosta.
Se oli todella pelottavaa.
Sen saattoi aistia ympärillään.
"Vaikenemisen laiksi" sitä sanottiin. Pelkoa se oli.
Kaikki poistuivat torilta. Jäimme yksin kuvinemme.
Oliko näyttelyn järjestäminen vaikeaa?
Se tässä oli helpointa.
Kuvat ovat yli viiden vuoden ajalta.
Halusimme ihmisten näkevän ne.
Oletteko törmänneet ongelmiin?
Emme, kyse on vain omista peloistamme.
–Oletteko päässeet niistä yli? –Kyllä, mutta elämme vaikeita aikoja.
Aistin väkivallan ihollani.
Kohtaamme sitä päivittäin.
Tuntuu pelottavalta esitellä kuviamme täällä.
Oli sellaisiakin aikoja–
–kun kotiin palatessamme–
–jouduimme ensin ajamaan kaksi kertaa korttelin ympäri–
–siltä varalta, että joku olisi odottanut meitä.
Oli vaikeaa elää rakastavaisina–
–sellaisessa maailmassa.
Olimme henkisesti murentuneita.
Usein me vain halasimme ja nukahdimme surun uuvuttavina.
Tämä on sinun.
Tämä on sinun. Tämä on minun.
Ei, se on minun. Se on minun.
Suhteemme kului loppuun. Minä lähdin sanomalehdestä.
Siirryin politiikkaan. Etäännyin Francosta yhä enemmän.
Olimme olleet yhdessä 18 vuotta.
Hän kaipasi jotain muuta.
Huomasin sen hänestä. Itkin, koska se tuntui pahalta.
Hän oli vielä nuori ja halusi nähdä enemmän.
Se ei ollut alkuunkaan katkeraa.
Kun lähdit, suutuinko siitä?
–Et, mutta se oli surullista. –Me itkimme.
–Hyvästelemmekö nyt toisemme? –Tehdään niin.
Yritin päästä yli Francon menetyksen tuskasta.
Minun oli koottava itseni uudestaan. Tein sen yksin.
Kun katson kuviani, näen vain verta, verta, verta.
Halusin vaikuttaa enemmän.
En halunnut luopua valokuvauksesta–
–mutta päätin siirtyä politiikkaan.
On äärimmäisen tärkeää–
–että poliittinen järjestelmä on puhdas.
En ollut nimihenkilö, mutta rehellinen nainen.
Halusin rakentaa paremman yhteiskunnan.
Letizia Battaglia edustaa vihreää puoluetta.
Haluaisin vedota nuoriin, jotka käyttävät huumeita.
Kunpa he voisivat lopettaa.
Tyttäreni oli addikti. Tiedän, että se on vaikeaa. Hän tervehtyi.
Kunpa he voisivat lopettaa.
Voisimme lopettaa salakuljetuksen, rikollisuuden ja väkivallan.
Kaltaiseni levoton nainen tekee pakostakin hallaa tyttärilleen.
Minulla oli kovin kivikkoinen suhde heihin.
En ikinä ollut kyllin hyvä, en ikinä antanut tarpeeksi.
Enkä ikinä saanut tarpeeksi takaisin. Se on rankkaa.
Voisin puhua siitä, mutta en erityisemmin halua.
Parlamentti oli elämäni kurjinta aikaa.
En tehnyt mitään, ja minulle maksettiin siitä.
Päätökset tehtiin muualla. Mafia oli vallalla sielläkin.
Palermon tuomioistuin tunnetaan "bunkkerina".
Nämä ihmiset nousevat Sisilian mafiaa vastaan.
Heitä suojellaan kuin kenraaleja sodassa, ja tämä on sotaa.
Taistelu on kääntymässä lain ja järjestyksen hyväksi.
Jahti on alkanut. Poliisi on saanut tietoonsa nimiä–
–ja jahtaa yli sataa piileskelevää gangsteria.
Yli sata epäiltyä on jo pidätetty.
Tuomareita, poliitikoita, lääkäri, jopa eräs poliisi.
Tuomari Giovanni Falconella on kenties Italian vaarallisin työ.
Hän joutuu tekemään sitä teräsovien takana.
Me rakastimme Falconea.
Hän oli oikea nykyajan sankari.
Falcone sanoi: "Mafia löytyy, kun seuraa rahoja."
Sillä tavalla hän saattoi satoja mafiosoja oikeuden eteen.
Olemme oikeussalissa Palermossa.
Tämä on suora lähetys.
Kolme tuntia sitten alkoi ensimmäinen suuri mafiaoikeudenkäynti.
Vastaajia on kaikkiaan 474. He ovat valmiita puolustukseensa.
Näette pian erään pahamaineisimmista.
Meillä oli vähän ongelmia, mutta tässä hän on.
Luciano Liggio on viettänyt valtaosan elämästään vankilassa tai pakosalla.
En halunnut mennä sinne.
Se oli velvollisuuteni valokuvaajana, mutta en mennyt.
En halunnut alistua niille kauhuille enää.
Siellä oli satoja mafiosoja.
En halunnut nähdä heitä.
Tommaso Buscetta vetää vastaajien ilmeet vakaviksi.
Buscetta, ilmiantaja, tunnetaan "kahden maailman pomona".
Hänen todistuksensa musertaa mafian puolustuksen.
Hän paljasti mafian salaisuudet tuomari Falconelle.
Hän tuntee mafiapomoja 40 vuoden ajalta.
Ketkä kuuluivat Komissioon?
Kaikki aluepomot kuuluvat Komissioon.
Kukin pomo on kolmen perheen valitsema.
Hekö päättivät, ketkä murhattiin?
Ehdottomasti. Komissio päättää, ketkä tapetaan.
Perheiden päät eivät koskaan murhaa ketään–
–kysymättä lupaa aluepomoilta.
Olen virunut eristyssellissä vuodesta 1977 asti–
–muusta kuin omasta syystäni.
En saata ymmärtää, kuinka olisin voinut pyytää ketään–
–toteuttamaan näitä järjettömiä käskyjä–
–kuten te annoitte ymmärtää.
Italian kansalaisten nimissä–
–Palermon tuomioistuin toteaa lakiemme nojalla–
–että Agate Mariano, Alfano Paolo, Bona Alfredo, Brusca Bernardo–
–Calo Giuseppe, Canisero Francesco...
Tuomari lateli tuomioita yksi toisensa jälkeen–
–yhteensä 2 600 vankeusvuoden edestä 338 tuomitulle mafian jäsenelle.
Tuomiot olivat ankaria. Syyttäjä sai haluamansa.
Vastaajat seurasivat häkeistään tyrmistyneinä–
–kun heidät tuomittiin murhista, huumeista ja kiristyksestä.
Oikeudenistunto on päättynyt.
Totò Riina, Corleonen mafian "capo", oli yhä pakosalla.
Hän raivostui elinkautisista tuomioista.
Hän alkoi suunnitella julmaa kostoa Palermoa ja tuomareitamme vastaan.
Riinan liittolaiset, jotka kuuluivat hallitukseen–
–juonittelivat Falconea vastaan.
Falconen turvatoimia oli kevennetty. Hän oli yhä suuremmassa vaarassa.
Uhraudutte valtion puolesta. Mitä valtio teille merkitsee?
Se on sangen yksinkertaista.
Kyse ei ole valtiosta, vaan yhteiskunnasta.
Millaisen maailman puolesta taistelette?
Taistelen yhteiskunnan puolesta, sellaisen–
–missä tällaista ei enää pääse tapahtumaan.
Häntä vastaan hyökättiin jatkuvasti.
Ette voi kuvitellakaan–
–miten julmasti lehdistö häntä riepotteli.
Sanoin hänelle: "Haluan ottaa hyvän kuvan teistä."
Hän vastasi: "Sitä pidettäisiin rehentelynä. Kuvaa, kun kävelen ohi."
En törmännyt häneen vain valokuvaajan ominaisuudessa.
Toimin poliitikkona hänen uransa loppuvuosina.
Vierailimme hänen luonaan yhtenä päivänä.
Hän oli oikein miellyttävä.
Varoitimme häntä: "He tappavat teidät."
Hän vastasi: "Ei huolta. Jos kuolen, joku muu jatkaa työtäni."
Oli sunnuntai. Olin äitini luona.
Hän oli sairaana.
Katsoimme televisiota, kun lähetys keskeytettiin.
Moottoritiellä oli tapahtunut jotain.
Soitin Francolle–
–ja käskin menemään paikalle.
Minä en voinut lähteä. Voimani eivät riittäneet siihen.
Tilasin taksin–
–ja lähdin sairaalaan.
Falconen kerrottiin haavoittuneen.
Myöhemmin hän kuoli.
Odotin tuntikausia–
–Falconea ja hänen vaimoaan. Vaimokin kuoli.
Mafia on tappanut Giovanni Falconen.
Hänet tapettiin moottoritiellä.
Hänen vaimonsa on kriittisessä tilassa.
Giovanni Falcone on tapettu. Hän taisteli elämänsä mafiaa vastaan.
Tuore erikoissyyttäjä oli aikoinaan Italian tarkoimmin suojeltu tuomari.
Cosa Nostra on teurastanut hänet.
Pitelin häntä sylissäni.
Sitten Falcone veti viimeisen henkäyksensä.
TUOMARI BORSELLINO
Olen aina tiennyt, että tämä päättyisi näin.
En pystynyt jatkamaan valokuvausta.
En halunnut kertoa lisää tarinoita verestä.
Hän oli yksi oikeasti hyvistä ihmisistä.
En voinut kuvata häntä kuolleena.
Ihmettelen nyt, miksen voinut. Miksi sait minut ajattelemaan näin?
En halua ajatella sitä.
Tajuan nyt, etten ole saanut rauhaa siitä.
Elämäni on aina ollut tällaista.
Elämäni on aina ollut kamppailua.
Mikä sääli.
He ovat opiskelijoita.
Nuo ovat henkivartijoiden virkaveljiä.
"Pellet."
Pellet, pellet, pellet!
Väkijoukko ei tahdo pysyä aisoissa.
Minä, Rosaria Costa...
Erään henkivartijan leski puhuu.
Niiden puolesta, jotka uhrasivat henkensä valtiolle–
–minä pyydän oikeutta.
Puhun niille mafian jäsenille, jotka ovat täällä kirkossa.
Teille voidaan antaa anteeksi.
Te saatte anteeksi, jos lankeatte polvillenne.
Jos teillä on rohkeutta muuttua. Mutta eivät he halua muuttua!
Muuttua.... muuttua...
Eivät he halua muuttua.
Rosaria Schifanin mies oli Falconen henkivartija.
Rosaria huusi hautajaisissa:
"Mafia, polvistukaa ja rukoilkaa anteeksiantoa."
Minulla oli lapsena onni olla tuomari Falconen ystävä.
Asuimme toistemme naapurissa.
Tapasimme uudelleen kollegoina, kun kamppailimme mafiaa vastaan.
Ilman ystävyyttämme–
–emme olisi selvinneet siitä.
Tai kyenneet jatkamaan.
En ikinä unohda sitä väkimäärää käytävässä.
Eräs mies asteli edestakaisin, pää kumarassa.
Se oli Paolo Borsellino.
Hän oli yksin ja asteli edestakaisin.
Hän ei nähnyt ympärilleen. Hän vain asteli edestakaisin.
Elämäni on muuttunut.
Vanhan ystäväni kuolema...
...joka oli myös kollegani, on musertanut minut täysin.
Vielä kuukauden jälkeenkin–
–yritän kerätä voimia palata töihin.
Menetyksen tuska on vaatinut–
–mittaamattoman valtavan veron.
Minä pelkäsin...
...että Falconen kuoleman myötä...
...antaisin periksi.
Onneksi–
–viha on potkinut minua eteenpäin.
Tämä on maailmanloppu!
Kaksi kuukautta Falconen kuoleman jälkeen–
–mafia on iskenyt jälleen!
Tällä kertaa kohteena oli Paolo Borsellino.
Toivokaamme, ettei hyökkäys–
–vaatinut Paolo Borsellinon henkeä–
–joka oli hyökkäyksen kohteena. Ainakin neljä ihmistä on kuollut.
–Onko mitään uutta tietoa? –Asia on vahvistettu.
Ruumis on Paolo Borsellinon.
Hän kuoli rajussa räjähdyksessä.
Hänen ruumiinsa jäänteet–
–löydettiin talon etupuolelta.
Poliisi vahvisti juuri, että talossa asuu hänen äitinsä.
Se on Paolo Borsellino. Siitä ei ole epäilystäkään.
Oli sunnuntai. Olin jälleen äitini luona kylässä.
Se oli valtava pamahdus.
Se oli pommi.
Tilasin taksin ja menin paikalle.
Muistan nähneeni ruumiin palasia.
Borsellinosta oli jäänyt jäljelle vain vatsa.
En voinut ottaa siitä kuvaa. Minulla oli kamera, mutta en voinut.
En ottanut kuvaa edes puuhun sinkoutuneesta autosta.
Auto oli lentänyt ilmaan.
Ne kuvat, joita en ottanut, tuntuvat pahimmalta.
Jätin ne ottamatta.
Minä kaipaan niitä.
Se vain tuntui jotenkin epäkunnioittavalta.
En osaa sanoa, siltä se vain tuntui.
Kaupunki heräsi synkästä painajaisesta–
–joka oli kestänyt vuosisatoja.
Sisilialaisten mitta oli täynnä. He halusivat eroon mafiasta.
Tämä on todellista Palermoa. Hallitus on se todellinen mafia.
Katsokaa, miten meitä kohdellaan. Minua ei päästetä kirkkoon.
Murhaajat! Murhaajat! Murhaajat!
Haluamme kunnioittaa kuolleitamme, mutta he tämän antoivat tapahtua.
He kuolivat meidän puolestamme.
Meillä on oikeus kunnioittaa heitä.
Borsellino! Borsellino! Borsellino!
Jatketaan vain. He pääsevät kohta läpi.
Presidentti on saapumaisillaan. Poliiseja ei ole tarpeeksi.
Presidentti, meitä täällä tapetaan!
Te olette kaikki kuvottavia!
Ulos kirkosta, senkin mafia!
Hautajaiset ovat ohitse. Ihmiset ovat raivoissaan.
Presidentti on jäänyt väkijoukon vangiksi.
Poliisi yrittää pidätellä ihmisiä.
He yrittävät päästä pois.
Tämä on hirvittävää.
He ryntäävät kohti ovea.
Hetki sitten ihmiset olivat levollisia.
Ilmapiiri muuttui täysin.
Italia on heräämässä.
Ihmisillä on väliä, meitä on kuultava.
Me haluamme paljon väkeä marssimaan.
Me olemme enemmistö. Me haluamme mafian lähtevän.
Totò Riina vangittiin tänä aamuna.
Totò Riina on meidän.
Järkytyimme, kun näimme Totò Riinan ensi kertaa.
Tämä nuhruinen tolvana–
–oli vastuussa Falconen ja Borsellinon murhista.
Tämä tolvana oli tuhonnut elämämme, maamme.
Riina Salvatore, Giovannin poika.
Syntynyt 16. marraskuuta 1930.
–Missä? –Corleonessa.
Oletteko kuullut "Cosa Nostrasta"?
En ole ikinä tavannut yhtäkään rikollista Cosa Nostrasta.
–Kysyimme, oletteko kuullut siitä. –En ole kuullut. Kysykää muilta.
Älkää minua vainotko, minua, Salvatore Riinaa.
Köyhää maanviljelijää, joka yrittää elättää perheensä.
3. helmikuuta sotilaspoliisin ratsiassa–
–paljastui Italian häpeällisin salaisuus.
Salvatore Riinan koti Palermon sydämessä.
Hän johtaa maailman vaikutus– valtaisinta rikosjärjestöä, mafiaa.
Poliisi oli etsinyt tätä miestä 23 vuotta.
"Kummisetä" oli asunut täällä mukavasti–
–vaimonsa ja neljän lapsensa kanssa–
–kunnes hänet yllättäen pidätettiin 15. tammikuuta.
Hänet olisi voinut pidättää aiemminkin.
He odottivat mahdollisimman pitkään.
Se oli silkkaa teatteria.
Hän jakoi yhä käskyjä vankilasta. Hän määräsi.
Vihaan näitä kuvia.
Ne ovat sietämättömiä. Ne ovat riippa harteillani.
Lapsi näki isänsä murhan.
Poika varmaan tunsi tappajat–
–koska he tappoivat hänetkin.
Se oli ensimmäinen kerta, kun näin kuolleen lapsen.
Koiran lailla surmatun.
Kutsuvat itseään "kunnian miehiksi".
Minkä ihmeen kunnian?
Tappavat jopa lapsia ja naisia.
Emme saa alistua pelon herruuteen.
Pelko on ylellisyys, johon meillä ei ole varaa.
Minä tunnen itseni vapaaksi. Koska olen sisimmässäni vapaa.
Emme saa antautua pelkureille, jotka tappavat varjojen suojissa.
Corleonen mafiaa johti Bernardo Provenzano.
Hän oli piileskellyt 42 vuotta. Kukaan ei ollut löytänyt häntä.
Hän ei ikinä käytä kännyköitä, vaan "pizziniä".
Paperilappusia, joissa lukee ohjeita.
Ne kiersivät kädestä toiseen, kaupungista toiseen.
Se oli hidasta mutta tehokasta.
Pahan neron keksimä järjestelmä.
Bernardo Provenzano näytti hauraalta, vanhalta mieheltä.
Miten julma hymy hänellä olikaan.
Se on sellaisen ihmisen hymy, joka ei aio ikinä antautua.
Monet mafiosot asuvat piileskellessään vaikeissa oloissa.
He eivät nauti rahoistaan, mutta valtaa heillä kyllä on.
Sisilialaisilla on sanonta: "Valta on parempaa kuin seksi."
Antakaa hänelle kuolemantuomio!
Unelmoin Sisiliasta, joka on vapaa mafiasta.
Sydämeni halajaa sitä.
Kirottu salamurhaaja!
Uskon seuraavaan sukupolveen.
Uskon todella siihen, mihin nykyajan lapset pystyvät.
Tuntuu hienolta, kun työtäni arvostetaan.
Mutta menestys uuvuttaa. Rakkaus antaa enemmän.
Ajattelin jo saaneeni tarpeekseni rakkaudesta.
Olin 20 vuotta onnellinen ilmankin.
Kukaan ei rakastanut minua. Kukaan ei puhunut minusta hyvää.
Kukaan ei tuonut minulle rauhaa. Pärjäsin kyllä omillani.
Tapasin hiljattain erään miesystävän.
Minusta on hämmästyttävää–
–että me elämme suhteessa.
Olin 38–vuotias, kun hän syntyi. Olin jo nähnyt elämää.
Roberto rakastaa transseksuaaleja ja transvestiitteja.
Hän rakastaa heitä ja minua.
En kaivannut seksisuhdetta miehen kanssa.
Suhteemme on seksuaalinen, mutta emme harrasta seksiä.
Minua kiehtoo hänen mielensä.
Pelästyin aluksi hänen kuviaan.
En ymmärtänyt hänen maailmaansa.
Tunsin syöksyväni–
–tuntemattomaan maailmaan.
Sitä on vaikea selittää. Se oli monille hämmentävää.
Minä ilmestyin yhtäkkiä Letizian elämään.
Kaikki ihmettelivät: "Kuka hän on?"
Minultakin kysytään urheutta.
Kuvitelkaa, mitä ihmiset puhuvat.
He puhuvat meistä.
Minulle kukaan ei julkea sanoa mitään.
Eivät edes ystäväni, mutta näen sen heidän silmistään.
Giovanna, riisu se pois. Riisu pois!
Vedä sitä perässäsi.
Kävele ohi. Seis.
Seis.
En tunne syyllisyyttä.
Tiedän, että käyttäytymiseni ei ole miellyttänyt–
–lapsiani, rakastajiani, ystäviäni.
Mutta en ole syyllistynyt mihinkään.
Omistauduin työlleni. Tein parhaani.
Jos se ei miellytä, antaa heittää.
Aion elää viimeiseen hengenvetooni asti.
Mielessäni tunnen itseni voimakkaammaksi kuin koskaan.
Vahvemmaksi ja väkevämmäksi.
On ihanaa olla näin vanha.
Minulta ei mene mikään ohi. Pääni on terävä.
Loppu ei minua pelota.
Olen niin vahva, että loppu ei minua pelota.